TÕNIS VILU

UUS EESTI AED

2015

*

rahu on kaotatud

nad on võitnud

isegi kui ma oskakski tasakaalukalt rääkida

mõistlikult asjad lahti seletada

arusaadavaks teha (ka endale)

poleks sel piisavalt jõudu

et kedagi tõeliselt puudutada

nad tõmbavad mu niiehknaa leekidesse

süütavad minus silmaklapid

nägemine kõrbeb ja sulab

ega neil endilgi pole seda jõudu

uudised süütajatest on palju võimsamad

kui süütajad ise

mis siis mina veel kõige selle kõrval

vaid tolm

pomisen omaette mingit paremat kohta

mis uudistega

kaugeltki võistelda ei suuda

nendest läbi ei paista

kellegi postkasti ei jõua

ja kui jõuakski

siis lendaks see ahju tulehakatiseks

või jääks riiulile tolmu koguma

iseenesest küllastuma

ENNE

*

vahel näen unes endisi klassikaaslasi

kes alevikku maha jäid

nad ütlevad vanas katkise vakstupõrandaga koolimajas

kuhu sa läksid? kuhu tõusid?

nende une nägudel on põlgus

nad on vihased

ja ma tunnen end nende ees süüdi

nagu ainus ellujäänu pärast suurt plahvatust

mida linna kolimine oligi

kuid ma leidsin parimad sõbrad armastuse

usu või mitte aga isegi töö leidsin

ma tunnen end süüdi teie ees

kord aastas käin selle poisi haual

kivi on külm

pole mingit põhjust

miks meie kohad vahetusse poleks võinud minna

silmusesse mahume me kõik

ka tema seal kaugemal

kes miskipärast end minu

kui mahajäänu ees süüdi tunneb

ära tunne

see on lõputu nõiaring

muld teab kus see kõik lõpeb

ja kui sügaval all on see

kes end kõigi ees süüdi tunneb

kuid tema ees

mitte keegi

*

süütunne tuli hiljem

koolis sõimati mind pedeks nohkariks jänesemokaks

kuna korralikult rääkida ei oska julge

mõned leebemad nimed mitmete hullemate seas

kõik liialdused

täna oleksin nende nimede üle uhke

kõik väga elusad ja kandmisjulgust väärt

sõimajad kandsid alati kõige moodsamaid riideid

nad olid coolid

lõvilakad läikisid kiimast

sellest on jäänud musse vastik

ja enamjaolt alusetu taak

kui näen kuskil lahedaid riideid tüüpe

siis nad justkui sõimaksid mind sõnadeta

valesti mõistetud sartre’i hoiak nihilisti pilk

üksildaste sõdurite kultuur puhas vastukäivus

ma tean et ka päikseprillidega üheöökoinijal

on elus hing ma tean ma tean

kuid see kuradima kiusutaak

ei lase mul seda kohe näha

aga kui ülbus on lahe

siis on sissepekstud nägu rokk-kontsert

ja tsirkuselõvi trikid kui modelli catwalk

inimlike tähenduste show

mida muud ta ongi

lahti lõigatud eraldatud kultuuriteooria

aga kuskil on kellegi nägu kollakassinine

lõvilakk piitsalöökidest rudjutud

*

millal saab üldse näha

inimese elusat hinge?

saunas alasti?

kuum leil rudjub rakud hõõgvele

tema räägib

mina ei oska ikka veel rääkida

ja on kuidagi piinlik

räägime siis ilmast seda ma oskan

ajalooülene iidne isiksusetu teema

ta vihtleb oi oi oi

ja jookseb õue lumme

punane perse välgub ukse vahelt

seal ta on

ma näen

*

mõnikord tunnen puudust

oma isiklikust tyler durdenist

kes kutsuks mu kakluskluppi

et seal end tühjaks rahmeldada

keskkoolis oli aastakese enesekaitse tund

judo baasil

ja vahel sattusin vastamisi väga suure

kulturistist klassivennaga

midagi kohutavalt nauditavat on selles

kui tead et kaotad niiehknaa

ja saad enesest kõik välja panna

ilma et teine vähimalgi määral viga saaks

nina verele hambast kild välja

pärast saabub enneolematu rahu

nagu oleks muutunud kõrbeerakuks

wakameistriks

kaklusklubi on keel

kedagi ei panda seal paika

kehad lüüakse kohalt lahti teise kohta

valust saab kujund nagu luuletuses

kujund kui keha järsk mehaaniline mõjutamine

elu miljardite aastate pikkune perspektiiv

muutub käegakatsutavaks

seda annab voltida

matile prantsatada

olla keel

olla raevus lähestikku

et mitte haiget saada

hiljem poksisin teise suure poisiga

seesama kelle haual aastas korra käin

lõin tal joppamisi huule verele

ta naeratas hambad punased

nii hea oli

*

kannan alati taskunuga kaasas

ütlen et matkaharjumus

kunagi ei tea millal korgitseri vaja on

või tera millega juustu ja leiba lõigata

kuid pimedal tänaval hakkab nuga iseenesest kasvama

värisema särisema

seljakott muutub justkui võidurelvastumisest raskeks

kuigi tänav on täiesti inimtühi

nuga kiilub tasapisi selgroogu kinni

valus ta ei ole

aga hirm kasvab pidemest üle kaela

minu oma asjad räägivad minu eest

paremini kui ma ise

kunagi kui kõik pál-tänava poisse lugesid

tegime meiegi oma kamba

plaanisime puukuuris plankudest pinkide peal

kuidas kurjust seljatada

me olime need head

terve augusti mängisime omavahel sõda

ühel kuival kuid tumehalli taevaga päeval

sõitsid aia ette päris pätipoisid

need kes irvitades su ratast lõhkusid

kuuri põlema panid

nad ütlesid et me unustaks oma kamba

siin on nemad bossid

musta särgiga poiss võttis seejärel suure roostes pussnoa

viskas selle vuhinal minust napilt mööda

täpselt haavapuu tüvesse kinni

ja käskis et ma selle talle tagasi annaks

pöördusin kahvatul näol ümber

ja sikutasin tükk aega noa kallal

paar neist kõkutasid selja taga

tera tuli lõpuks nätsuga tüvest lahti

käsi värises

tahtsin viskajale kõrri hüpata

kuid ulatasin talle noa tagasi

pide ees

ta tõmbas selle järsu liigutusega mu käest ära

ja pihku jäi terav roostene triip

ma ei öelnud midagi

mis siin ikka öelda oli

isegi kui olekski osanud julenud

ülejäänud suve harjutasin salaja noaviskamist

nii et haavapuu oli saamatuid täkkeid täis

ka mul oli suur roostes pussnuga

mis puukuuris kolavaka sees lebas

ajast mil veel keegi jahil käis

mulle tundus tollal et siis kui veel loomi tapeti

olid inimesed palju suuremad

sest neil olid hiiglaslikud noad

mida ma ei jaksanud käeski hoida

praeguseks on nuga ainult rooste

ise pole küll veel suureks saanud

kuid pide on juba siit-sealt kitsas ja hädine

viskamist selgeks ei saanudki

tuli sügis

hakkas vihma sadama

vesi tilkus pidemest seljakotti

ja vihikud said märjaks

*

ma kogusin igasugust kola

kunagi ei või teada

mida maailma päästmiseks vaja on

vanu patareisid münte õllekorke kleeplinti

mutreid ümbriseid puujuppe niiti

vasktraati (see oli kõva kraam) katkiseid suusakeppe

kalkulaatorite ränikiipe pirnikesi

mcgyver tegi kõike

midagi ma ei ehitanud sellest kolast

ainult mõtlesin

jupid hakkasid iseenesest kokku

ehitusid ise uskumatuteks asjadeks

aga kuskil oli ikka mingisugune abstraktne piir

ja särtsu neisse sisse ei löönudki

jupid jäid juppideks

aga päevikud täitusid ridadega joonistega

paksult täis

suurt midagi pole muutunud

ütlen et ehitan psühholoogiliselt

ehitan end vaimukolast üles

aga pole kindel kas see on päriselt nii

või on see vaid ütlemine

mingi eemalehoidlikkus on selles

ja samas

särtsu ehk raevu

ja jooniste ehk kujutluse

lahutamatus ühenduskohas loodub midagi avarat

peidetut

oma ja seetõttu eneseteadlikku eneseimetlust

aga ka eneseiroonilist enesepõlglikkust

mcgyver muutub koomiliseks

publik (olles saanud teadlikuks

asjade võimatusest)

naerab üleolevalt tema kõigeoskuse üle

justkui oleks see päris

justkui seda olekski tahetud öelda

*

ma ei saa sündmustega hakkama

ei suuda piisavalt kiiresti otsustada

ei leia sõnu ega oska rääkida

ehk olengi kunstliku

kujundliku maailma sõltlane

sest esmane ja räige emotsioon

trambib silmaklapid peas üle väikeste võilillede

järel pori tolm ja kapjade tuhk

nii pole ma suutnud kunagi tunda osadust

suurte rahvapidudega

me lapsed suvel võõra linnakooli tühja klassi põrandal

madratsitel ja magamiskottidel

nurgas on vanade orkestriliikmete õllepudelid

mis vahetuvad pidevalt ja piisavalt kiiresti

et keegi ei suuda enam järge pidada

ja noored näppavad nii mõnedki pudelid

ma olen alati see kes tahab öösel magada

aga sagimise ja lällamise tõttu ei saa

ja siis lõpuks seitsmekildine rongkäik

mis peaks mõjuma ülendavalt

kuid möödub vaid lippude virvendavas hägus

ühismängimine on närviline ja sageli mööda

tuim ja väsinud

tahaks koju

ja nii iga kord

tahaks koju mina ja mu pill

kelle hääl ei tundu puutuvat

üldse millessegi muusse kui mu südamesse

ning mõned aastad hiljem meeleavaldustel

kas siis valeliku poliitika

politseiriigi

või foobikute vastu

seisan ikka kuskil ääres tagapool

katsun massiga kaasa hõikuda

aga kui hästi ma ka ei prooviks

näen ennast pidevalt kõrvalt

näen enda osaduseta nägu

kuulen peegelläikega pilli häält

ega leia hõikumise ja tõekspidamiste vahel

seda räiget ja tulist seost

otustamatuse tragöödia leiab alati aset

keset inimesi ja eriti keset massi

kuid üksi kahekesi ja isegi kolmekesi

ei teki sellist küsimustki eristustki

ei moodustu keskmest eemale tõrjuvat panoptikumi

naabrite vahitorni

ei moodustu keset

ja kujutlus saab olla kõrvuti eluga

ollagi inimloomalik elu

imelikul moel olen just seal kokkupuute ilmas

peas

otsusekindel selgesõnaline tahke nagu kivi

mõistan isegi kättemaksuunenäod kindla käega hukka

need kiusajate piinamised

ja asteroidid

kuid siiski neid tagasi ei hoia

naudin lausa

jah ma olen kunstmaailma sõltlane

trambin oma

ei

meie toa tolmurullidel

ja kogu ihu põleb

kuid ei põleta kedagi

*

inimesel on haruldane võime

oma käesolevat olemist alati

ületada haarata üle

haarata kaugemale

hetkereaalsusest

 – marju lepajõe

kuid ei põleta kedagi

kas ma olen siis leige vesi

mis ei haara kaugemale endast?

ei puutu rusikaga ümbritsevat maailma?

kas tegevusetus on vaid pelk suutmatus

jõuetus

või hoopis eraklik vakatus? wakatus?

ka siin on otsustamatus

sulgesin toaukse et koolitöid teha

need said üsna kiiresti valmis

(ja hiljem õhtul tuli see poiss silmuses

et ülesannete vastuseid küsida)

kuid ust siiski veel ei avanud

hoidsin vihikud laual lahti

juhul kui keegi tuleb midagi rääkima

siis nookan peaga laua suunas et õpin

nad lähevad seepeale ära

ja majas on jälle vaikus

õppimine oli au sees

vegeteeriv vaikus ise mitte nii väga

langetasin rasuse otsmiku valemitele sõnadele

kokkupuutepunkt paberiga muutus hetkeks maailma keskmeks

või siis vahtisin aknast välja

mida aeg edasi seda olulisemaks muutusid

need vähesed vakatusehetked

näiliselt kõrbetühjad

näiliselt oaasunistavad

tegelikult ei kumbagi

ei midagi

kaugel kaugel kangelastest

ja nende peegelläikega kilpidest

kõige paremal juhul saab öelda

et tulin kilbi all vihmavarjus

nii mõnigi hõikaks mind laisaks

kõik mu eeskujud kindlasti

ma isegi

aga kas pole seegi üks inimese võime

lihtsalt niisama

mitte kogu aeg rähelda võidelda

lasta see verevimm teadlikult mööda minna

või siis just rähelda võidelda nii

et keegi ei saa haiget

ja uskuda et see midagi paremaks teeb

naiivselt uskuda

vakatusehetkedel paistis aknast tamm

ta on alati ideaalne ja ületamatu

ega tea laiskusest midagi

noh vähemalt inimesena tunnistan enesele

et olen üks nõme tüüp

eimiski

*

kui päriselt ei tea kas sajab või mitte

siis vaata lompi mitte taevasse

taevast ei saa aru

sel poisil kelle haual aastas korra käin

oli vägev jõud ja tegu

ta tegi midagi

kunagi käisime rahvatantsutrupiga ungaris

pärast esinemisi degusteerisime

viinamarjakasvanduses veine

midagi välja ei sülitanud

jõime isegi kannu kokku valatud ülejäägid ära

nii punase kui valge kokku roosa

osad läksid pärast viinamarjaraksule

ma pöörasin paari teisega tagasi

ja pugesin koolimajas narile

peaaegu juba magasin kui uks lahti lõi

see poiss karjus

kes minuga kakelda tahab naah?

nagu noor hemingway seal woody alleni filmis

aga siis puudus ajalooline taust ja huumor

kultuurinaljad ja ka jäämäe sügavus

poiss lihtsalt laamendas

ta tegi midagi oma kätega

viskas tuppa toole ja lõi neid jalaga

mine magama ära krdi naah

mine magama hüüdis keegi pimedas toas

poiss lohistas end minu koiku juurde

vaatas läikvel silmadega otsa

kas sina kakled minuga?

küsis rahulikult ja nii mitu-mitu korda järjest

jajaa kaklen kaklen a mitte praegu

lase nüüd magada palun ütlesin

ja ta rahunes

tükk aega hiljem oli tal mu lubadus meeles

ja me poksisimegi

kinnastega ja puha

see oli parim asi mis tollal juhtuda sai

ma olin nii kaua taevasse vaadanud

ja alles siis

olles tal huule verele ja naerule löönud

sain aru et sajab

sajab mühinal lahiseb läbi katuse

ja sajab tänini

olgu muld talle kerge sel uputuse ajal

*

mõnikord saab raevust kõige lihtsamini lahti

kui minna kõndima uitama

nagu see gary snyder ütles

walking is the exact balance

between spirit and humility

ei joosta ei istuda vaid pidevalt astuda

mõtte tasane ent jõuline ja elus kulg

esimest korda tajusingi välismaailma nii eredalt

kui olin tige et ei ema ega isa

viinud mind mustikaid korjama

ning läksin poolnutusel ilmel üksi

ma leidsin järsku kõik

meri oli nüüd teistmoodi liivgi

leidsin peale mustikate ka oblikad jänesekapsa

kajaka- ja rongasuled

kõik panin väiksesse punasesse mänguämbrisse

ja meel lahtus

lausa pisik jäi sisse

isegi kodutee leidsin pärast üles

sest teda ma enam ei kartnud

siis ma veel ei teadnud

et see pisik võib (aga ei pruugi)

vanemas eas välja lüüa sissepoole suunatud surmatungina

põgeneda sellest maailmast metsa üldse kuhugi

mõelda silmus ilusamaks ideaalsemaks

ja olla pimestatud selle ilu poolt

nälgida romantiliselt aga rumalalt surnuks

nagu alexander supertramp snyderi-maalt

siis ma veel seda ei teadnud

joonistasime pinginaabriga ruudulisse vihikusse

labürinte igaüks suurem ja keerulisem kui eelmine

joonistasime sinna takistusi juurde

jõed järved kivid sügavad augud

ja enne väljapääsu tihe-tihe mets

puude vahelt jõllitasid kollid

aga mind see ei hirmutanud

pisik tõmbas ja tõmbas

mets oli üha suurem sopilisem

ja mitte midagi tumedat seal polnud

tahtsin seal lõputult uidata kaduda

kuid mida oleksid ema isa ja teised lähedased tundnud

kui ma poleks koduteed üles leidnud

ega punast ämbrikest võidukalt lauale potsatanud

kui oleksin supertrampi kombel lahkunud

või oleks keegi mu metsateel ära röövinud

seda leinaraevu

vast endast välja enam ei kõnni

olgu metsatee kasvõi musttuhat sammu

ringiratast

*

kui surmatung saab elutungiga tasa

siis on metsas uitamine

nagu nüüd öeldakse

lihtsalt akude laadimine

pistikuks matkarada vool läbi keha

nagu oleks inimene telefon

android

võibolla ongi

vahend millega lobiseda oma päevast

tulin metsa uitama

kuna tundsin et jooksen jälle lati alt läbi

koos oma luuletamise ja tühja oskamatu lobaga

midagi tegelikku enam teha ei julenud

tulin latist lahti saama

tulin ilma jääma

ei joosta ei istuda vaid pidevalt astuda

heleda öö hakul poen väiksesse kilest telki

justkui uruloom

kuigi see ühekohaline telk on pigem kirstu kujuline

keeran matil selili

ja vaatan oksade varje telgiseinal

palav on ja magamiskotti ei poe

kuulen et üks sääsk on ikkagi sisse jäänud

ootan pingsalt millal ta lähemale jõuab

ja napsan ta siis eneselegi üllatusena otse õhust

tapan ta poolpimesi

millised refleksid millised võimed

nagu oleks eluaeg vaid selleks treeninud

tunnen end hetkeks väga enesekindlalt

tugevalt ja selgelt nagu captain america

ent nähes peos ähmast hallikasmusta plekki

kaob see tunne ruttu

nagu vana jaapani wakameistri kirsiõis

veevaht paadiahtris

kuid mingi äraspidise

inimloomaliku loogika järgi

sest sääsk ei närtsinud ega lahtunud

ta löödi laiaks

ka nii võib ilma jääda

midagi tegelikku tehes

pelgalt oma lihaseid kasutades

kilest mägikodule rabiseb männiokkaid

pöördun tagasi kujutlusteilma

üritan end veenda

et miski seal ei kao ei teki

olen vaid tuim lihasuretaja

aga ainult ööks

homme jälle pane telk kokku

astu ja jää ilma

*

ent kõik ei pea olema nii tumemeelne

surmatung surmatungiks

see on taas üks otsapidi liialdav taandamine ühele

mustika- ja oblikaämbril oli ka teine väärtus

peale selle et maailm oli uitamisest avardunud

või täpsemalt öeldes avanenud teisiti

olin ka esimest korda toonud metsast toitu

päris oma kätega omal jõul ilma käskimata

otse sambla vahelt

soe tunne

meenuvad kõik need superkangelaste saamislood

kus ühel hommikul ärkavad nemad

seni kõige tavalisemad inimesed

üles ja miski on üleöö jäädavalt muutunud

nagu oleksid nad võimelised mägesid liigutama

seesama soe tunne

tõin teistele head süüa

kastsin janus kullerkuppe

nagu flashback ennemuistsesse elusolendite aega

supervõimalus

kui on mida anda keda kasta

*

ma tõmbasin ühe oma kiusajatest

lendava auto kapotile kettidega kinni

rebisin talt riided

valasin ta väriseva keha õliga üle

lõin masinale hääled sisse

ja lendasin mahajäetud linna kohal

möirgavasse liivatormi

lendasin tunde järjest ringiratast

tegemata enam vahet endal ja tormil

kuldne liiv muudkui mässis ta ümber

krigises silmamunadesse nõelus naha verele

ja kleepus kihtidena kehale

ta karjus ja karjus

kuid suu sai kõrbeliiva täis

ja ei suutnud enam häältki teha

ma ei ole uhke

nende pildikeste ja sissevajumiste üle

isegi kui nad on ja jäävadki

vaid lihasuretaja kujutlusteks

kujutlused on päris

see raev nende taga

on verest ja rakkudest välja kasvanud

inimese uni

wakameistri ja kõrbeeraku lahutamatu kaksik

kas ka kuri? ehk selles polegi küsimus

unistada sellest et saan kunagi paremaks inimeseks

ja et olen raevust üle

on samahästi kui eimiski

liivaga ei kata ega varja

oma värve lõhnu hääli keegi elus lõplikult

kuskilt pääseb ikka midagi välja

ma ei ole uhke selle üle

isegi kui liivatormis tundsin end väga hästi

läbi ja lõhki

väga väga hästi

*

me nagu loomakesed

kehad pressitud lähestikku ja südamed rinnus põrkamas

 – helena läks

nad ütlevad

inimesed loomastuvad ikka üha enam

see tähendab käivad alla

loomastumine on nende vahutavates suudes

nagu mingi moderni metafoori jäänuk

aga ei moderni ega metafoori

pole kunagi olnudki

otsesõnu võttes pole sel sisugi

inimene on loom ja siiski inimene

rebane on loom ja siiski rebane

inimene poolrebane rebane poolinimene

need ütlejad igatsevad lapsepõlve puhtust

mõtlevad et siis oli kujutlus tõeliselt päris

ehk oligi

vaatan omigi vanu pilte

ja jääb mulje et tippaeg oli nelja-aastaselt

tõeline modell aadam ja eeva

igav temperament ei paistnud siis veel lihtsalt välja

mind loeti vaimustunult

nüüd vaatab juhiloalt vastu

suvaline ida-euroopa ambaal

ilme nagu raamat nagu vana vorm

mis kedagi enam ei huvita

võibolla mõnda kirglikku lugemishullu

ja ometigi ei saa ma sellest paradiisiihalusest päris aru

polnud ju poisikesenagi täiesti puhas

üks kiusatud tüdruk kirjutas mulle

armastuskirja pisikesel paberitükil

pistis selle mu koolipäeviku vahele

polnud kunagi sellist asja saanud

(ise olin saatnud küll)

ja näitasin paarile teisele

et näe ma olen ka midagi väärt

see oli viga

nad hakkasid undama näänäänää

a armastab b-d

ja siis tuli juurde neid

kes röökisid viska ära viska ära

a haiseb a on rõve ja kole

ja ma

nõrk ja arg

viskasingi

tüdruk oli sealsamas klassiruumis

ja mis veel julmem

ma ei läinudki oma lapseajuga vabandust paluma

süda on sellest siiani haige

aga nüüd pole enam mõtet minna

ja selle inimese õlal haletseda nagu joodik

kes püüab endas last päästa

sest tüdrukul läheb ju täitsa normaalselt

(kaks ilusat last armastatu sõbrad kodu ja töö

kas ka hästi? ei tea

facebookist ei loe seda välja)

ja ta ütleks põlglikult

mis sa tuletad vana halba meelde

mis sa tüütad lämisev loom

just sain sellest lapsepõlvest lahti

ja hea ongi

ütleksin seda isegi mõnele oma kiusajale

kes pattu tuleb kahetsema

süüd lunastama

(nad ei tule)

see süü jääbki inimlooma rippu

tagasi ei taha minna

aga päriselt ei unune kunagi

tõmbad vahel mõne jälle kettidega

lendava auto kapotile

kulged teadmata suunas

ja sel leegitseval rebasekarva kujutlusel

puuduvad kõik tunnused

see ongi kogu su kõrgus ja madalus

igava temperamendiga inimene

*

meie klassi üks kaakidest

istus sügisel bioloogia tunnis vägisi minu kõrvale

meelitas kavaldas

ähvardas et kui ma talle nüüdsest

kontrolltööde ajal õigeid vastuseid ei näita

siis tema veel kaagim vanem vend

peksab mu vaeseomaks

nii et keegi mind pärast enam ära ei tunne

algul näitasingi hirmust

ta sai õpetajalt kiita

kuid ühel hetkel hakkasin meelega valesti vastama

ja halbu hindeid saama et teda mitte aidata

ja ütlesin et ma tõesti ei tea mida alveoolid teevad

ja kuna ma ei osanud hästi valetada

(see oskus tuli hiljem)

sest nägu tõmbus iga kord arteriaalpunaseks

siis hakkasin isegi halvasti õppima

ei õppinud üldse enam

ma tõesti ei tea mida alveoolid teevad

ja nii paar aastat järjest

bioloogias heal juhul kolmed reas

nüüd vaatan taimi

neid kes aitasid mul ellu jääda

ega tunne nende nimesid ilma guuglita ära

vaevu mõistan kui sügavale ulatuvad juured

justkui oleksin lilledele liiga teinud

ega pole suutnud nende juurde tulla

ma ei suuda liike eristada

näen rohelist ja õisi ühtse voolava eluna surmana

mis iga kord enda sisse ei lase

heidab hoiatamata mu pidevalt temast välja

ma hingan taimede jahedust

aga mida alveoolid teevad

ikkagi ei mõista

ent see oli kuradima hea tunne

kui kaakinimene lõpuks istuma jäi

ja mina mitte

*

loving you is complicated

 – kendrik lamar

nagu see telgikate millegi eest päästaks

vasaku jala juures tilgub vihma

keeran teise põse ja tõmban jalad kronksu

looteasendisse

pea on vaevatud kurjadest inimestest sortsidest

vererõhk on jälle laes

rusikanukid pingest valged

complexion is nothing

doesn’t mean a thing

mis asi nende inimestega seal peakolu sees on

kõigil ilged lõustad ees

isegi matka kolmandal päeval

kui mõtteis ei peaks olema muud

kui sammal männioksad kaselehed

the road ja astu-astu

loen vahelduseks raamatut

seal kirjutatakse et maailma lõpp

läbi asteroidikokkupõrke on väga efektiivne

ökonoomne kiire ja valutu

kujuta ette kuusuurust kivikamakat

mis kogu maa õhu sekunditega leekidesse paiskab

telgiseinad aurustuvad

lõustad lõhkevad nagu suured mädapaised

tunnen lausa kärsalõhna

aga kui ilus

kui rahustav see vaatepilt

sulen raamatu

selle kaaned läigivad meeletult

peaaegu et näen peegelduses oma kurja lõusta

loving me is complicated

*

mõtled et sellises eas on ikka ju

selja taha jäänud need kooliklassi tümitajad kiusajad

kes kogu aeg alaväärsust sisendavad

musti vagusid sisse ajavad

aga ei

neid vist leidub elu lõpuni

ainult et üha viisakamaid peenemaid

nii et enamasti ei saagi aru

kui sulle öeldakse et oled halvem

vigane alamõõduline koleda hambareaga

vahel mõtlesingi et alaväärsustunne

tuleb kuskilt seest

on kaasasündinud nagu häbelikkus

ja et tuleb vaid eneses sellest lahti saada

lahti öelda vana wakameistri kombel

leida oma südames see erakukõrbe kohake

otse haljendava kaevu kõrval

pista liiva keskel varbad mulda

ja välja kasvada

ent siis ujub välja jälle üks tüüp

kes põhjendusi esitamata tahab ette kirjutada

kuidas vihikut lugeda ilma jääda

elu elada

ja kõik tuleb jälle tagasi

vana wakameister aitab vaid poolele teele

sedagi on õite palju jah

ent teine pool teest on loomalikum

eneslikum ja tumedalt terviklikum

kivisem mullasem elusamm

igal pool on tüüpe

kes vaid ülalt alla vaataksidki

teinekord leiab meelerahu vaid siis

kui kleepida nende uued näod poksikottidele

ja tulla kõrbeisakesele poolele teele vastu

ulatada talle kaljukividest räsitud kepp

*

keep steppin’

 – traditsionaal

ma pole lahendus

maailm ei muutu minu olemasolust kohe paremaks

ütleksin naabrile kes karjub üle aia tänavale

aga ei ütle siiski

ma keeran teise põse

riisun lehti edasi korjan mädanenud õunu

justkui oleks see püha kohus

mitte sekkuda mitte tüli kiskuda

mitte kakelda

keeran teise külje

ja astun pidevalt astun

aga kujutluste kantsis on kõik kenasti jaotatud

kõik saavad oma jao

need kes sõimavad jänesemokaks

saavad põrguringis jänestelt igavesti suhu

huuled karvu täis

need kes sõimavad pedeks

saavad põrguringis tom of finlandi meestelt

igavesti taha persed punased

need kes sõimavad murjaniks

saavad põrguringis mustadelt orfeustelt

igavesti taha nii et persest ei jäägi midagi alles

see niivõrd inimlik kord on juba mõtte sündides äraspidine

mõni salajas just seda ihaldabki

igavest karistust

äramõõdetud inimkorra järgi

aga siinpool aeda seda ei juhtu

ma astun pidevalt astun

jalge all on muld ja kivi

kivi ja muld on rusikais vaka all

*

kriis jookseb õite lähedalt

see on ju vanaisa kellega saunas istun

ta vihkab ka palju

vigasteks veel otseselt ei sõima

aga võõrateks küll

mis nad tulevad siia ütleb

tavaliselt ei ütle ma midagi

pole võimalik sõna vahele saada

kui teine usub ilma igasuguse allikakriitikata

faktide pähe esitatud külajutte

ükskõik millise partei hääletorust

enam pole vahet

(kas üldse on olnud?

mine või kaks tuhat aastat tagasi

sama lugu)

aga mis siis teha?

minna pere sees tülli

kuigi ülejäänud jaanipäev on nii tore olnud?

ei ikka vahetada kanalit

rääkida ilmast pudisuiselt

ega muud moodi ei oska

hiilida poliitika nagu palava pudru ümber

mullata vaikides kartuleid rohida peenart

jasmiinid õitsevad

mis siin siis veel peaks olema

meil on ka teistsuguseid perekondasid

mida oma peades ette kujutleme

nagu väiksed utoopia ehituskivid

nagu uue ilma uudisklipid

aga mis on antud see on antud

ja kõigi nende laveerimiste keskel

kerkib ikka ja jälle küsimus

kas mu süda on õiges kohas?

kas see on kodu kus ta on?

kui on?

viskame leili

ja mõtted jooksevad nurkadesse laiali

vihtades joonistuvad me kehad

vaat et peegelpildis kuid mitte päris

selles hetkes on maailm juba loodud

*

kuid kehal olid

omaenda kultuurivormid

sel oli omaenda kunst

hukkamised olid tema tragöödia

pornograafia oli tema romantika

 – margaret atwood

sõja eelõhtul

muutub mu oma keel

vihaõhutajate hääletoruks

tunne et räägin sama keelt teistmoodi

selles hetkes põlatud

või lihtsalt ebavajalikul ja üleliigsel viisil

see tunne on ajalooline tunne

sõjapiim valgub lausetesse

tassin sõnu nagu kastaneid tulest välja

nad jäävad üksi

merehädalise rusikaisse surutud sõrmede vahele

aga teistes keeltes on sama palju mõrvarlikku

ja kuhugi pageda pole

tänavatel on rahutused

kus otsustamatusel pole lippe värve

on vaid suletud kardinad

kardinate taga kehad tuled kustu

joovad musta piima

kramplik embus kui viimne lause

ja siis

on inimene liha valgete linade vahel

*

tahad küll sõber tahad küll öelda

et nad on halvad inimesed

mõned tuhandetest samanäolistest

suurte päevalehtede netikommentaaridest

ja mujalt

anno domini 2015:

- see ei ole ainult nagavärvi küsimus

näost on ka ahvi moodi nagu gromanjoonlane

ja miks nad iq 40 peaksidki siin tantsima

las tantsivad oma onnide juures

meil siin tantsitakse tuljakut

sellest piisab küll ja veel

- kao minema minu külast!

- kes need mustab pirukad siia esinema kutsus

eriti ei koti nende kultuur

ja kõik see pašk mis keerleb nende immikrantidega seoses

- valge rass ja eeslased surevad välja!

- arvasin kohe et ta on pede

- vaimuhaiged-vasakäärmuslikud perverdid

kasutavad eurovisiooni oma perverssuste propageerimiseks

- äkki pededele hoopis meeldib kui neid pekstakse

- kas siis pole jäle kui sulle topitakse

kusemisorgan sittumisorganisse

mis saab veel jäledam olla?

urruaugu lakkumine

sellega ju homod tegelevad

jõudu vene politsei pervertide ohjeldamisel

- vana mehena ei saa mitte kohe aru

miks peaks geid (pederastid-seksuaalsete hälvetega inimesed)

korraldama meeleavaldusi

ülejäänud vaimsete hälvetega inimesed

saavad ju oma eluga hakkama

ilma igasuguste demonstratsioonideta

- ma ei oska varjata oma rahulolu

see et moskvas pederastide paraadi osalised peksa saavad

on tervitatav

oma väärakat sekusaalet sättumust

minna tänavale reklaamima on rõve

ja see peabki karistatud saama

pederastioasse ja pedofiiliasse tuleb suhtuda

sallimatuse ja täie rangusega

nii nagu igasugustesse teistesse

väärakatesse ilmingutesse ühiskonnas

mei saa lubada et ühiskond

hakkaks väärakaid suundumisi pidama normideks

see viib terve ühikonna hukatusse

- haiged loomad hälvikud

on need sitanoolijad perverdid

porgusse homod minge ära

ja ärege sülitage eesti lappse shu

- kurb et keegi ei hukkunud

- grill liha ei saagi :(

- kaua elagu syytajad

*

all roads lead to i hate myself

 – keegi tumblris

vaadates oma naabreid

(ühisnimetajaks netikommentaator)

on üha raskem näha elusat hinge

olgu nad kui tahes alasti

tunnen et lõhe minu ja ülejäänud looduse vahel

on tühipisike selle kuristiku kõrval

mis haigutab inimese ja inimese vahel

sellega elamine nõuab kaljukitse osavust

ja kannatlikkust palju kannatlikkust

üks samm valesti ja järele ei jää muud

kui märg plekk suure kaljurahnu peal

hüübinud vereloik

ja piisava aja möödudes muutudki kaljukitseks

kes lamedal ja kindlal pinnal enam astuda ei oska

aga ma ei taha kohaneda

ma ei taha kohaneda nende isakestega

kes pagulasi loomaaeda pistavad

neid enda kasuks väänatud statistika

ja majanduse riistadega mõõdavad surgivad

neid kes pääsesid vaevu arese

ja siis poseidoni küüsist et vastaskaldalt elu otsida

esialgu ehk vaid elus püsida

meilgi on küllalt veel neid kes mäletavad sõda

kes mäletavad kui oluline on üks suutäis

ja siis teine

aga isakesed kardavad püksid märjad

et veidi teistsuguse hambareaga inimene

(kes seetõttu uuel maal naeratada ei julge

samahästi võiks see olla mina

silmusesse mahume kõik ühtemoodi)

kriimustab nende ordu liikmeskaardi ära

kihvad on isakestel väljas suud vahutavad

hoia alt et süljega pihta ei saa

vägisi hakkadki mõtlema

et äkki mul ongi midagi viga

ega suuda enam läbi selle tati näha

et tegelikult on see julm kujutlus-

ja empaatiavõime kriis

keegi ei mõtlegi enam paremaks saada

ei oska ette kujutadagi kuidas

parem tulgu siis juba asteroid

täies mahus maatasa ja põlema

ma ei oota inimeselt tema lipuvärvi

tema põlgust kellegi vastu

ega seda et ta peaks mulle tõestama

oma hambarida

ma ootan empaatia esimest sammu

ja inimesi kes suudavad selle astuda

ka siis kui enamik selles neile vastu ei tule

ega empaatia esimest sammu vastu ei astu

avatus on sügavalt sisemine

tuleb kõige tuumsema varjatuse seest

ülejäänu virvendab pinnal vahuna

ja ma skrollin jälle poole ööni selles vahus

tunnen kuidas kujutlusvõime vaikselt alla annab

kängub lämbub sureb naabri krundil

tahaks pageda

tahaks pageda

aga ei tee seda ega teist

justkui oleks minuski tükike sellest krundist

avastan vaid ekraaniheledal ööl taas enesepõlgusega

et hiir on peatunud

naabri aia piinlikult võilillevabal ja lamedal murulapil

(rooside vahelt paistab arese aiapäkapikk)

kuid midagi sellega peale ei hakka

aknast välja ei roni

*

do not go gentle into that good night

– dylan thomas

odav valge monte cristo vein

keelel magus kui kurat

aga on asja eest

seda sai linna-aastate algul palju rüübatud

nendel veel raevukamatel aastatel

ent kõik see peegeldus pigem sissepoole

nagu tagurpidi ülikond

seesama mida sai nii põhikooli

kui keskkooli lõpuaktusel kantud

nüüd kitsas

ajajoone taga

skrollin facebookis vinesel ilmel

(alati ilmel mitte olekus)

foobikud teevat propagandat

hüsteeritsevad ja sõimavad

sõimavad inimesi ebanormaalseteks

lõugavad et need on vigased alamõõdulised

koleda hambareaga loomad

ütlen kohe ilma pikalt filosofeerimata

et olen nende "vigaste" poolt

üks tark ja tasakaalukas fb-sõber kustutas oma postituse

kus ütles et need foobikud on halvad inimesed

lihtsalt selgelt ja ilusalt ütles

mõni hetk hiljem selgitas ta

et kustutas kuna ei taha tegelikult ju

kedagi halvaks pidada

tahad ikka sõber tahad ikka

kuskilt sisimast tuleb särav raev keele peale

on järsku asja eest

asi ise

keelele tulemine ongi see

mis seob kujutluse jahti pidava rebasega

toob inimese tagasi kaasMaalaste sekka

metafoor saab üheks kivi ja mullaga

on tihe nagu esimene rakk

muidugi tahad öelda et nemad on halvad

minagi tahan

aga kas me ütleme? ei

jumal tänatud me ei tee midagi

teen monte cristole lõpu peale

vaatan veel ühe (ainult üks veel

ma luban)

episoodi peggy carterit

ekraanihele vaim peegeldub tühjas pudelis

ma olen peggy carter

ma olen furiosa

hoidke alt

*

tahaks ju selle akna sulgeda

põgeneda ära sügavale laande

aga ikka skrollin poole ööni roojas

vererõhk laes

on uni aga und ei tule

vaimusilmas heiastub eestikeelne paralleelmaa

aga selle õhulossi talad murenevad

iga klikiga põrmu

kas ma tõesti pean hakkama mõtlema

mõnes teises keeleruumis

et pääseda sellest kängumisest

vihasest ja lämmatavast toast

mille seinad üha koomale nihkuvad

internetiajastu sisepagulus

on kummikommide värvi

meeleheitliku ja hetkelise suhkrurõõmu nägu

et oleks midagigi magusat uudiste

ja oma foobikust naabrite keskel

neid on nii lõpmata palju

kirjutaks siis korralikult argumenteeritud

suurele mõistmisele püüdva arvamusloo

oleks parem inimene

aga ma ju ei oska

rääkida ei oska rääkida ei

oska rääkida ei oska

midagi kätega teha ei oska

ja nii kui avan ukse õue

lõrisevad vahutavad kihvad nii vasakul kui paremal

sulgen ukse

kustutan tuled

mind pole kodus

olen ainult ekraanihele nägu toanurgas

juhe seinas

kujutlen et olen robotite armee looja

eesmärgiks maailmarahu ja ökoloogiline tasakaal

robotid kes seisavad elusama elu poolt

igaüks kes tallub lillede peal

kes teisele haiget teeb ega elada lase

lendab laserivihus pahvakaga õhku

ja alles ei jää tuhkagi

ent siis käib uks ja tuled lähevad põlema

armastus tuleb hilja töölt koju

ja ma üllatun silmad veekalkvel

kus ma küll olin?

*

me lükkame asju pidevalt edasi

kohustusi otsustusi naudinguid ja õnne

lükkame edasi sest otsime aeglust

prokrastineerimine on närviline püüd

leida rahu

me ei taha midagi korda saata

liiga palju tehakse ja kästakse niigi ümberringi

me vaatame tundide viisi sarju

guugeldame kõikvõimalikku

ja skrollime kõiktavalist

tahame naeru ja läbilõiget

me tahame kokkuõmblust aga üksteiseni ei ulatu

oleme nagu idanenud mugulad

mis on kevadel prügikasti visatud

sest korterelamu juures polnud maalapikest

kuhu neid pista

*

ja mäletama veel

kõik ei suuda seda ja sadistid teavad seda

need sadistid on selle riigi sadistid

need on tulevased juhid karjeristid

isad ja emad

nad lehvitavad lippu

- elo viiding

ma kardan et mu pettus tuleb välja

ja kõik saavad järsku aru et mu rääkimine on puseriti

olen õppinud hästi vaikima

olen õppinud mõned koherentsed laused

et seltskonnas päris piinlik ei hakkaks

kodus ajan omaette pikad jutud maha

mis viivuks tunduvad olevat

väga selged retoorilised meistriteosed

milles avalduvad mu olemise talad

ja siis panen nad ümbrikus teele

mõttes

välja

ent ma kardan et keegi ei mõista

mu oskamatust

ja selle enda puseriti kõnet

armsam rääkis et koolis tema õpilased

undasid jälle kui kasutu ja mõttetu

on see emakeele ja kirjanduse aine

miks nad peavad seda võtma

ütlesid enesekindlalt

neil on niigi hea olla

pole parem olnudki

LJUBA

(nimi muudetud)

*

üks kujutis kummitab

sel pole midagi pistmist raevuga

ei vakatusega

käsi ei tõuse seda kirjeldama

kui puseriti mu kõne ka poleks

lihtsalt ei tõuse

me kipume vastama kujuteldamatule

kujuteldavaga

külm ja alasti keha rohulohus

me saame mõelda seda maha vajutatud lünka

puudust

soojast süllesammust

ent sellest vastusest ei piisa

põgene või jäta maha

oma põgenemistahe hulluse piiril

kuskil liigub midagi julmemat õudsemat

kui kõik eelnev kemplemine

ruumi pärast päevalehesabas

kujuteldamatul pole ruumi

*

loen õhtul uudistest:

viis päeva tagasi kadunud kümneaastane

ljuba (nimi muudetud)

leiti täna surnuna metsa äärest

kui temale sattusid peale pahaaimamatud seenelised

tüdruk oli alasti ja ta kehal leiti

seksuaalse vägivalla märke

surm saabus lämbumise teel

põsel olid kurjategija sõrmedest rasked jäljed

tõenäoliselt oli tundmatu isik lapse metsa äärde

lohistanud mõnikümmend meetrit eemal olevast

mahajäetud taluhoonest

sest talust jooksis laibani rohtu tallatud viirg

viimati nähti ljubat elusana viis päeva tagasi

bussipeatuses tundmatu mehega rääkimas

juhuslik pealtnägija ütles et mehel olid heledamad juuksed

seljas valge t-särk ja jalas rohelised lühikesed püksid

mees rääkis

______  keeles

seni pole politsei suutnud kurjategija isikut tuvastada

ka mahajäetud talust pole leitud muid märke

peale paari kommipaberi

ja sinna aastatega kogunenud joodikuprügi

mitu päeva kestnud vihmasadu

on teinud ka edasiste jälgede otsimise keeruliseks

lapse ema sõnul oli ljuba väga andekas

oma klassi priimus

õppis juba varakult lugema ja kirjutama

talle meeldis kirjutada luuletusi

käis trennis ja mängis klaverit

igasugune abi kurjategija isiku tuvastamisel

on südamest teretulnud

*

seda uudist lugedes oli mul tunne

nagu oleksin ka mina tapetud

justkui lihtsad aga kolevõimsad read

nagu oleks mind lohistatud läbi rohu

minus süttis raev

kes üldse suudab midagi sellist

täiesti julma külma

milleks ljuba või üldse keegi

kujutlusvõimel polnud selles kohta

ent ma kujutlesin siiski

oma läpaka taga oma toa nurgas

silmad poolkinni liigetki liigutamata:

lõin masinale leegitsedes hääled sisse

ja kihutasin mahajäetud taluhoone juurde

oli soe õhtu ja kedagi polnud seal

veel

aga ma teadsin et ta tuleb tagasi

ta tuligi

ljuba silmad sihtisid väikest sõrme

mis osutas hämarale teele

ljuba nägu haihtus

selle tagant väntas keegi mööda musta musta teed

heledamad juuksed

fotoroboti nägu

peitsin end majja ahju taha

ta astus ettevaatlikult sisse liibates

nagu lohistaks kedagi enda järel

rääkis midagi ______ keeles

siis kummardus ahju juures kommipaberite kohale

ja ma jooksin ahju tagant välja talle peale

surusin mehe pea vastu klaasikilde täis põrandat

õhk pahvatas koos tatiga mööda vakstut

väänasin ta käed kõrgele selja taha

ja lohistasin majast välja

mees sai püsti kuid lõin talle jalaga selga

ja veelkord ja veel üks kord

peksin ja tirisin ta verise näo heledatest juustest

ljuba silmade järele

metsa äärde

kus mees oimetuna rohtu langes

see poiss kelle haual aastas korra käin

rääkis kunagi et kui piisavalt tugevalt lüüa

alalõua vastu siis see praguneb

lõhkeb kuni kõrvadeni

nii et keel jääb üksi suhu tilpnema

sättisin mehe näo otse

sulgesin enda pihku kivi et liiga väike käsi oleks raskem

ja lõin nagu surnud poiss õpetas

lõin kõvasti ja hirmus valu käis rusikast läbi

kui julma pool nägu veerandiks raksatas

tal oli ikka seesama nägu

krampis ja hingeldav

kohmitsesin seljakotist noa

ja tõmbasin mehe püksid põlvini alla

ta nuttis pritsides suust verd

kuid

ma ei suutnud

valu käis nabast läbi

ja tõmbusin kägarasse kuni rohulohku vajusin

olin küll valmis

aga ma lihtsalt ei suutnud

isegi vaimusilmas

kõik tühi seest tahtest

kumbki ei rääkinud sõnagi

kõik tühi seest

tahe tühi

lasin noa käest

ja kivi

nagu oleksin ka mina

hingetuks löödud keha

ENNE SURMA TAHAN MIDAGI ILUSAT LUUA

*

ühel hetkel ei jõua enam klikkida

läbi selliste uudiste

ei jõua enam närvelda riielda kakelda

õuduste eest kätte maksta

olgugi et ainult vaimusilmas

sõnatult tegudeta vaid kõrge vererõhuga

pärast ljuba õudust

sulges mu armsam mu läpaka kaane

ja sellel süttis väike poolkuukujuline tuluke

roheline

head ööd

ta võttis mu südamealust hõõruva käe

enda sooja kätte

ja see oli esimene aste

meie uude aeda

läbi öö ja sellest välja

*

sarapuu all istume kahekesi

irooniline natuke

et kedagi teist näha suurt ei tahagi

saame koos hakkama

oleme koos introverdid

pageme öösel inimeste eest botaanikaaeda

sarapuu alla

purustame pähklikoori

katkiste pähklikoorte sees ongi see uus maailm

nagu kuuma päiksetuuma ümber aur

*

esimene samm

oli jätta võililled lõikamata

las nad kasvavad

ere päiksekollane vaip

alguses olid ikka tuttavad asjad

aed me mälestustest

võrkaed

isegi naaber oli teisel pool alles

me ei osanud veel välja tulla

sellest mis juba olemas ja teada

aga me õppisime tasapisi

järk-järgult kerkisid uued nurgad

uued kaared

nurkades puud

lehis tamm pooppuu saar

kaarte peal metsviinapuuväädid

kaarte all me ise

nagu kilkavad lapsed

me justkui leidsime teineteist uuesti

ja me ei tahtnud kõike kohe-kohe valmis saada

valmis mõelda

igal asjal

igal istutamisel oli oma aeg ja rütm

võisime istuda tamme kõrval kolmkümmend aastat

ilma et korteris oleks möödunud tundigi

nurk nurga haaval kasvas me aed

pähklikoorte klõbinal

nagu oleksid me kuivad luud killavoori kolavaka sees

veeredes erksalt mööda külavaheteed ei tea kuhu

*

kaugelt vaadates on see uus maailm

mida pähklikoore sisse mõtleme

ikka kitš mis kitš

kõik on seal liigagi ilus

teed ja kodud liigagi korras

korraldatud võrgustiku järgi

süsteemne väike kera

aga mina armastan sind

ja sina armastad mind

ja ühes nendest koduaedadest

istutame tiigi ääres võhumõõga kõrvale

väikese kaose

laseme tal üle kasvada

konnad ronivad suve algul trobikonnas

selle kaoselapikese peale

mudapritsmed ja juuksetuustid

siis saab jälle vabamalt hingata

miski endisest on kaotatud

aga kurat temaga

tätoveerime paljale peanahale

päiksekollased võililled

ja paneme kupud kokku

*

aia taha hakkas kasvama tühjus

naaber jäi alles

justkui kiusuks

või ei suutnud me lihtsalt veel temast lahti lasta

aga mälestused ja muu tuttav maailm

ununes ja kadus tasapisi

läbi jugapuu me seda tühjusemerd eriti ei näinudki

see oli võimalikkuse ruum

mis aeg-ajalt okste vahelt veikles

ta oli ruumi ja avaruse pärast

ronisime vahel vana tamme otsa

ja vaatasime üle välja või väljatuse

kõik jäi vakka

avanes

tühi andis me päevadele nii palju juurde

ei olnud uut ei vana

olime meie

*

kõrvale kolisid uued inimesed

kaevasid aia taga muru üles

istutasid puid ja lilli ja juurikaid ja mugulaid

naabritena toimetasime vaikides kahe maalapikesega

vaatasime päikest

istusime aia piiril jasmiinide all

meie aia õunad potsatasid üle neile

nende aia pähklid aga siia

ei kiselnud seepärast

see et ei vaidle ei tähenda et ei räägi

see et ei räägi ei tähenda et keelt pole

ei tähenda et ei mõtle

ja tere ütlematagi

said uutest naabritest üleaedsed

ja talvel kui aiad jäid vaikseks

võrgud ümber noorte õunapuude

tegime pööripäeval metallküna sisse tule

ja üleadsetest said aedsed

harali sõrmed sooja poole välja sirutatud

*

algul tundub meile

nagu oleksid nende näod tagurpidi

nagu nad ripuksid puudelt

silmus ümber pahkluude

suunurgad allapoole silmad suured

ent nad kosuvad me aias

ja jalad saavad jälle maaga kokku

ja et nende rusikad lähevad lahti

ja neist kukuvad tiigi äärde kivid ja muld

siis ei küsi me kust nad tulnud on

kes nad olnud on

piisab sellestki kui teame

et nad on näinud kujutluse teist poolt

tühja

algul tundub neile

nagu oleksid meie näod tagurpidi

nagu ripuksime hoopis meie puudelt

aga aias kosume kõik

nad jätavad juuksetuustid tiigi äärele

kivide ja mulla peale

peenrad ja vaod teeme pikemad

istutame juurde viljapuid

õhtud täidame teistmoodi muusikaga

ripume puudelt

kuid siis juba käsipidi okstest kinni hoides

et selg ja lihased päevast lahti harutada

neil õhtutel mõtleme kujutleme juurde

eikellegi õhtutel

*

kevade lõpus võtsime aiapiirde üldse maha

jäi peenardele ette

ei näinud enam jaotamisel mõtet

eelmine naaber kes ei saanudki aedseks

muud ei teinud kui ainult jaotas

ka kõige paremas meeleolus

ütles üleolevalt me kohta

et nad on ju ka ainult inimesed

nagu see poleks veel päriselt kindel

aedsetega sellist asja pole

vahime nendega vaid tõtt

üle tänava pole midagi

ja siin õitsevad kirsid

see ongi meie tõde

vana aiapiirde kohale tegime hernepeenrad

sarapuukepid panime risti-rästi

et hernedki ulatuksid tõtt nägema

või et tõde neid

nagu mõnda valskust täis õhtutundi

see ajas meid naerma

augustis said herned kaun kauna haaval valmis

reas nagu hambad suus

ühel hommikul kui taas aias kokku saime

nägime et üks sarapuukepp oli kasvama läinud

pungad peal

otsustasime et sellest saab pähklipuu tänava ees

suvel varjab

talvel paljastab

nii et välimine on alati meeles ja silme ees

nii et polegi välimine

*

korter hakib vahele

nagu mõne teise riigi raadiokanal kuskil piiri ääres

ja hetkiti meenutab meie aed

mu rikutud mõistusele

mingit arvutimängu

tsivilisatsiooniehitamise mängu

kuid siin ei ole mingit riiki

pole punaseid ega siniseid

ja kui tulen kaevult veepangega

et see sauna viia

elusatele auravatele hingedele

ja peatun korraks

et lasta sõrmed läbi elulõnga erelillade õite

siis on nii selge

et ka mäng ei saa see olla

see on seeme korteri põrandal

midagi ilusat

ja isegi kui mitte pärast

siis kindlasti enne surma

*

kuigi me saime hästi läbi

ja pageda polnud enam vaja

siis lõime aedsetega väikse vaikse nurga

jasmiinide ja kadakate süvikusse

käisime seal kordamööda üksi

päevaks kaheks kolmeks

kui aega oli

vakatusehetk selles nurgas polnud pagemine

ega enda ära lõikamine

see oli juurde kasvatamine

uute mõtteliinide avastamine

kujundliku mõtlemise jaoks sama oluline

kui marjade või kartulite korjamine

keldrivarude üle vaatamine

teistega suhtlemine

talveplaanide pidamine

ükski aedne ei tauninud

et nurgasolija mõnest tööst eemal oli

ei hüüdnud teda laiskvorstiks nagu kunagi enne

ja ei olnud ka põhjust et tahta

igaveseks nurka jääda

teise või kolmanda päeva lõpus

kutsus nurgasolija aedsed jasmiinide vahele

osad meist tegid sel puhul suitsu

teised sügasid pealael võilillekujutist

ja õhtu hämaruses astusid kõik nurgast välja

peaaegu samade nägudega

ent vahedama sammuga jalgades

*

vaadates võililli meie aedsete kuppudel

meenuvad ulmefilmid ja -sarjad ja -raamatud

mida kunagi sai vaadatud loetud

või mis kunagi

unustan ära et vaatan ja loen praegugi

kui tagasi korteris olen

ja tegelikult olen kogu aeg korteris

(sellele mõelda ei taha)

aga ikka on tunne

et nüüd on tekkinud aeg enne

ja aeg pärast

aeg enne häämaad

mis on teine samaaegne aeg

ja võibolla ei tulegi aega pärast häämaad

ma ei ole nõus siit lahkuma

me ei ole nõus

sellest inimlooma kujundist on saanud ajatu

päris ilu

korterimaailmas räägin häämaast harva

töökaaslastele sõpradele

ja kui räägin siis ikka nagu lihtsast

teoreetilisest kujundist mõttest

möödaminnes

justkui me ei elaks seal

justkui luuletaksin vaid asja enese

lõbu pärast

tühja pärast

eks nad natuke naeratavad naeravad

ütlevad mis häma ta nüüd ajab jälle?

(tühja temaga)

aga nad ei tea kui päris on värske kevade valgus

äsja ümberpööratud mullal ja kividel

ja kui lähedale julgeb üks linavästrik tulla

te ei tea kui tõsiselt ma seda mõtlen

ja ehk nii ongi parem

mis rääkija mina ka olen

mis näitaja

eimingi

iga jutt kukub valesti välja

ja hoidku selle eest

kui keegi minu vigase loba järgi

hakkaks ehitama maailma

mis paremana mõeldult

alati mõraselt välja kukub

*

aial

häämaal pole pead

kuid igaühel on selles kese

minu kese oleme meie kahekesi

armsam

talvel kui toad on taas tühjemad

meenutame kuslapuu lõhnavaid õisi

ja meelespeade mesist auru

olgugi et sa aevastasid

allergiad tulid ikkagi korterist kaasa

kuid mis sest

see ei tee meie mälus neid õisi vähemaks

me teeme koos midagi

me oleme koos midagi

ma ei tea enam

mis siin aias veel peaks olema

raagus sarapuu taga on tühjus näha

kuid sinna mõtleme midagi juurde

sest meie armastus valgub üle äärte

ja õhku tuleb aina juurde

raevgi jääb tee äärde

et lasta meid iseendast läbi

*

hakkasime häämaale

külalisi kutsuma

ei tea kelle mõte see oli

minu tema või sinu

aga külalised tulid teiselt poolt

surnud või sõnadest või mujalt

korteris olid nad jutuvestjad või õpetajad

häämaal ärkasid nad aga päriselt ellu

istusid vaikides sõid me õunu

vestlesid kõnekeelselt mitte aforismides

vahel kõrvale kaldudes kokutades

ja välja mõõdetud toimetatud mälestustest

said liikuvad elusolendid

see poisski

kelle haual ma aastas korra käin

tuli aeda külla

tervitas meid algul julgelt ja bravuurikalt

nokkis mu kallal natuke

nagu oleksin endiselt koolipoiss

kuid siis tõmbus üha eemale

nagu ei sobituks ta ei aeda

ega kuhugi mujale

kõige vabamalt tundis ta end vakatusenurgas

jasmiinide ja kadakate vahel

veetis seal öögi

kuid hommikul ütles et peab lahkuma

küsisin miks?

poiss oli juba väravat enda järel sulgemas

kui ta ütles

miks sa mu siia tõid

ja ellu äratasid? miks?

aga enne kui midagi kosta jõudsin

oli ta juba tühja kadunud

ma ei tea miks ma su aias ellu tõin

võibolla tahtsin sind näha kuskil hääs

näha sind naermas

et minugi kael pääseks silmusest

kui ärgates leian end istumas surnuaia külmal kivil

*

jääge hetkeks paigale aedsed

las ma teen teist pilti

armsam mine ka peale

elupuu taustal

säravad nende paljad kupud

osadel on käed teiste õlgadel

osad hoiavad kätest kinni

nad kissitavad sest päike paistab otse näkku

seljas suvalised kaltsud

jalad on mullased

keegi hoiab pange

keegi kõblast

naeravad

vaatan seda pilti vahel silmanurgast

sulgen tööl silmad ja loen neid kuppusid

loen nende nägusid

tunnen isegi kergelt mädanevate õunte elusat lõhna

möödub küll vaid silmapilk

kuid taas ekraani ees istudes

on tunne nagu oleks päevi maganud

puhanud

kui ma suudaks selle pildi ilmutada

ja teistele näha tuua

siis mida see neile räägiks?

kaader mõnest filmist?

illustratsioon raamatust?

nad mõtleksid et see on mingi kostüümipidu

maskiball üheks õhtuks

kus oma unelmaid ohutult läbi mängida

ja võibolla on neil õigus

et häämaa on ohutu läbimäng

ohutu nende jaoks

meie aga oleme sinna pildi sisse elanud

meie jaoks on see elu

tardumusse venitatud avaus

haav

*

pärast iga külalise lahkumist

jäi tast maha teistmoodi iva

mis üha laienevat häämaad

küll täiendas ja rikastas

aga ka varjutama hakkas

kohati ei olnud mul enam seda endist jaksu

tahet

kõplamist oli harvemini

kompostihunnik madalam ja selle ümberpööramine

jäi nii mõnigi kord järgmisele päevale

aedsete mure selle üle aina kasvas

kuni armsam mult küsis

mis lahti?

ja ma ei osanud ega oska tänini öelda

miks jälle tasapisi tuju kaob

justkui täiesti iseenesest

justkui oleks tuju omaette inimene

tegelaskuju kurva ja rõõmu kätes

võtsin kolm päeva jasmiinide ja kadakate vahel

keha üleni kiheles

justkui tahaks ta jälle alata

uuesti alustada ja häämaa ära pühkida

et luua midagi veelgi ilusamat

ja oma

aga häämaad loome meie

ja mitte ainult mina

minu tuju ei määra veel seda ilma siin

kuigi paljugi sellest sõltub

kolmandal päeval tulin vakatusenurgast välja

keha oli rahunenud

armsam tõi mulle naistepunaürditeed

mida jõin jugapuu kõrval

mudides tema mürgiste seemnetega marju

ja oma tühisuses tundsin

et selle tühjaga saab veel paljugi teha

isegi kui mitte täna

siis äkki homme

või ülehomme

ei ma jookse iseendal eest

ei me jookse iseendil eest

*

jooksid armsam ühel kuumal suvepäeval

vahel hoogu maha võttes

ja siis jälle sammu kiirendades

kaltsud seljas higist märjad

jooksid mu poole nagu midagi hullu oleks lahti

aga sul oli käes kimp lilli

ja sa tõid nad mu sülle

vaata mis tühjas kasvas

mitte äärel vaid lausa sees

ma ei tundnud lilli ära

neis oli mingi kauge mälestus

ja ma mõtlesin kas tõesti võib olla

et ununenu on hakanud tühjas juuri ajama

ilma meie endi teadmata

teadvustamata

õhtul

kogunesid aedsed lillede ümber

nad tundsid muret

et praegu lilled

aga mis siis saab

kui miski meis tühjale okkad kasvatab

või kui ununenule kasvavad käed ja jalad

ja ta hakkab tunneleid kaevama

meie häämaa alla

et teadmata ajal teadmata kohas

maa alt välja karata

ja kellegi kaasa haarata ära röövida

alla pimedasse

me peame astuma väga ettevaatlikult ja vaikselt

ütlesid aedsed

seepeale ütlesin ma

et mina usun meie armastusse

ja kui tühjas või maa all idaneb miski meist

siis on ka see aed

on häämaa

kui see on ununenu mis jalgealust õõnestab

siis tuletame ta jälle meelde

kui see on tõrjutu

siis toome ta tagasi päikse kätte

kui see on maa-alune

siis kaevame augu et ta vabamalt aeda pääseks

paistis nagu see lohutaks aedseid

aga mõnikord ma ei näinud nende sisse

ei näinud nende maa-alustesse käikudesse

nii põhjani olime nad mõelnud

et lillekimpude taha enam ei näinud

nad on kasvanud ja kasvanud

kuni võiksid vabalt meie peadest korterisse välja astuda

täiesti omaette olenditena

astuda häämaast läbi meie välja tänavale

keegi peale meie ei tunneks neid ära

mõni ehmuks ja jookseks teise suunda

mõni võtaks aedsetel käest

ja viiks nad kimbuna teistele näha

ja teised vaataksid neid

kui omaenese ununenud mälestusi

teadmata kas karta

või rõõmustada

*

me oleme korteris kõhnemaks jäänud

kogu see eluolu mille eest kogu aeg

maksma peab

on närinud luude kallal nagu tont

iga lihas on teise ilma arvel

ent see on meelest pühitud

kui taas aeda toimetama tuleme

kerime aja lõikuskuusse

kui saab jälle värsket süüa

ja kui vilju polegi iga kord just üleliia palju

siis see mis on

läheb alati õigesse kohta

me võilillekehade võrku

kivid ei kasva

nad murenevad hoolega laiali

mullaks kui leebunud raev

enam ei ole tagasiteed me aiast

ja seda me tagasi ei igatsegi

*

olen vist tund aega

mitte vaadanud seda gräfitit mu ees

mis kujutab alasti kuningat

trikoloorilips ees

ega pole seni veel aru saanud

sest näen end kogu aeg kõrvalt

ma pole seni veel aru saanud

kas peaksin olema sellest puudutatud

või miks ma justkui olen

aga justkui ka mitte

mõte jookseb kogu aeg eemale

silme ees on klaarid

mis häämaal esimeste õuntena valmis saavad

kerin aja sügise kartuses tagasi

jasmiiniõite lõhn

vaarikad õige pea

saialilled ja meelespead

me käed on rakkus

aga see gräfiti seinal

armsam ütle mulle

et ma pole hulluks läinud

see kuju siin kõrval pole hull

ega ju?

armsam?